Tekstienvälisyys

Intertekstuaalisuus on kirjallisuuden ilmiö, joka on ollut olemassa aina antiikista lähtien, mutta
josta on tullut käsite vasta 1960‐luvulla Julia Kristevan myötä. Intertekstuaalisuus eli
tekstienvälisyys tarkoittaa tekstien välisiä kommunikaatiosuhteita, joita ovat edustaneet
kirjallisuuden historiassa näkyvimmin eri kirjallisuuden lajit ja poeettiset koodit. Romantiikan
kirjallisuuskäsitys tosin nosti ideaalikseen kirjailijan eräänlaisena originaalinerona, joka oli
täydellisen omaperäinen ja joka peilasi vain itseään ja omia tuntojaan. Realistisen kirjallisuuden
konventiona sen sijaan oli reaalitodellisuuden objektiivinen kuvaaminen, mutta siirryttäessä kohti
modernismia subjektiivinen maailma nousi arkimaailmaa tärkeämmäksi kuvauskohteeksi.
Postmoderni kirjallisuus ja strukturalistinen tutkimus ovat kyseenalaistaneet myös romanttista
kirjailijamyyttiä esittäen, että kirjallisuus on diskurssia ja lajit diskurssityyppejä. Yksittäistä teosta ei
niinkään synnytä kirjailija, vaan muut samaan diskurssityyppiin kuuluvat tekstit. Näin ollen sekä
realistisen kuvauksen todellisuushakuisuus että romantiikan kirjailijakultti ovat kumpikin tulleet
kyseenalaistetuiksi. Tekstit eivät välttämättä viittaa kirjoittajaansa eivätkä ulkomaailmaan tai
reaalitodellisuuteen, ne viittaavat toisiinsa. (Saariluoma 1998, 7‐10.)

Intertekstuaalisuuden käsite on lähellä Mihail Bahtinin ajatusta kielen dialogisuudesta. Bahtinin
(1988, 269) mukaan kirjallisuuden kieli on moniääninen: läsnä ovat samanaikaisesti sekä yleinen
5
kieli että kirjoittajan yksityinen puhetapa. Bahtin (1988, 277‐279) näkee, että tapa jolla jokin
objekti tekstissä kuvataan, on yleensä sosiaalisten ja maailmallisten olojen värittämää. Jos teksti
on esimerkiksi poleeminen, se on samanaikaisesti dialoginen. Myös lajeille yhteiset piirteet ovat
osa dialogisuutta. Kirjoittajan sosiaalinen tietoisuus ikään kuin ympäröi sitä, mistä hän kirjoittaa.
Hänen oman äänensä on erotuttava tekstissä, sillä sitä vasten tulevat mahdollisiksi koko muiden
äänien kirjo. Kielen dialogisuus ei siis ole Bahtinille puhetta, vaan jotain syvemmällä olevaa, koko
rakenteen läpäisevää ja tyylillisiä ominaisuuksia synnyttävää.

Julia Kristeva (1993, 21‐23) näkee Bahtinin dialogisuuden kritisoivan strukturalistisen tutkimuksen
metodeja ja tekstin analyysia tarkan erittelyn kautta. Kristevan mukaan Bahtinin teoria ikään kuin
dynamisoi strukturalismia, sillä kirjallinen rakenne ei ainoastaan ole, vaan se syntyy ja kehkeytyy
suhteessa toiseen rakenteeseen. Kirjallinen sana ei siis ole merkitykseltään kiinteä, vaan
tekstuaalisten pintojen risteyskohta, monien kirjoitusten dialogi. Kristeva määrittelee
tekstuaalisen tilan ja dialogin kolme elementtiä kirjoittavaksi subjektiksi, vastaanottajaksi ja
ulkopuolisiksi teksteiksi. Kuitenkin vastaanottajakin on tässä ymmärrettävissä vain diskurssina,
joka kohtaa toisen diskurssin. Intersubjektiivisuus muuttuu näin intertekstuaalisuudeksi. Kristevan
(1993, 32‐34) mukaan kerronnan tapahtumassa kertova subjekti kääntyy toisen puoleen ja
kerronta rakentuu suhteessa tähän toiseen. Tällöin siirrytään subjektivismista abivalenssiin, koska
kerronnan ja lukemisen subjektit ovat olemassa ikään kuin toistensa kautta. Myös tekijä sisällyttää
itsensä kerrontaan, jolloin hänestä tulee anonyymi ja poissaoleva, siis diskurssi, joka välittyy
tekstistä kerronnan subjektin ja henkilöhahmojen kautta. Myös kirjallisuuden genret näyttäytyvät
bahtinilaisittain katsottuna diskurssin erilaisina muotoina.

Intertekstuaalisuus eroaa tässä tutkimuksessa apuna käyttämästäni Kiril Taranovskyn
subtekstisyydestä siinä, ettei intertekstuaalisuus liity subtekstisyyden tavoin yksittäisten tekstien
väliseen yhteyteen, vaan se luonnehtii kokonaisvaltaisesti kirjallisuuden tapaa rakentua ja olla.
Subtekstianalyysissa yksittäinen teos liitetään siinä esiintyvien konkreettisten jälkien perusteella
johonkin toiseen tekstiin, mutta intertekstuaalisuus tarkoittaa siirtymää, sitä että yksittäisen
teoksen ainekset ovat aina peräisin muusta kirjallisuudesta. Subtekstien huomioimisen avulla sen
6
sijaan voidaan saada tietoa kirjallisuuden ja sanataiteen syntyprosesseista ja riippuvuudesta.
(Lahdelma 1986, 22‐23.)

Subtekstianalyysi on luonteeltaan enemmän strukturalistista kuin intertekstuaalisuus, joka kritisoi
tekstin analyyttista jälkienetsintää. Esimerkiksi Claude Levi‐Straussin strukturalistisen
antropologian päämääränä on pyrkimys jonkin ilmiön ymmärtämiseen palauttamalla se toiseen,
syvemmällä olevaan ilmiöön. Näin ollen ilmeisin todellisuus ei koskaan ole se todenmukaisin.
Strukturalistit ovat yleisesti eri tieteenaloilla olleet kiinnostuneita juuri tietoisten pintailmiöiden
alla vaikuttavasta tiedostamattomasta struktuurista. Levi‐Strauss on saanut vaikutteita muun
muassa surrealismista ja Sigmund Freudin alulle saattamasta syvyyspsykologiasta. (Tarasti 1974,
70.) Työni on siinä mielessä strukturalistinen, että se keskittyy tekstien analyysissa etsimään
ilmiöitä ilmiöiden ja tekstejä tekstien takaa. Tarkastelen myös myyttien ja inhimillisen
tiedostamattoman suhdetta. Oman kirjoittamiskokemuksen pohdinnassa käytän osaksi tukenani
surrealismin joitakin suuntaviivoja.

Kiril Taranovsky (s. 1911) julkaisi teoriansa subtekstianalyysista vuosina 1967‐1974
kirjallisuustieteellisen strukturalismin kukoistusvaiheessa, ja strukturalismilla on siten merkitystä
metodin kehityksen kannalta. Taranovskyn esseet koottiin yhdeksi teokseksi Essays on
Mandel’stam vuonna 1976. Subtekstin käsitteen ympärille on myöhemmin kehittynyt myös oma
varsinainen koulukuntansa (”Taranovsky school”). Taranovskyn ja hänen seuraajiensa metodit ovat
suuntautuneet yksilöllisen tekstin tulkintaan, toisin kuin varsinainen intertekstuaalisuus.
Subtekstin käsite on näin analyysin väline, jonka avulla pyritään teksteihin sisältyvien
hermeneuttisten ongelmien ratkaisuun. (Tammi 2006, 60‐61.) Subtekstianalyysi korostaa
lukemisen merkitystä myös lukija‐kirjoittajan oman kirjoitusprosessin käynnistäjänä. Teoksessaan
Essays on Mandel’stam Taranovsky tarkastelee Mandel’stamin runoutta ja siihen vaikuttaneita
tekijöitä. Taranovskyn mukaan Mandel’stamin omaan luovaan työskentelyyn on vaikuttanut
suuresti hänen lukemisensa ja muu kiinnostuksensa taiteeseen yleensä. Lukeminen tuottaa paljon
potentiaalista materiaalia kirjoittamiseen. Lukijalle tekstienvälisten elementtien löytäminen
tekstistä tuottaa myös tunnistamisen iloa. (Taranovsky 1976, 4.)
7
Subteksti tarkoittaa tekstissä ilmeneviä sitaatteja ja alluusioita; tekstiin piilotettua tai upotettua,
aiempaa tekstiä, joka mahdollisesti tukee itse tekstin tulkintaa. Subteksti voi olla yksi jo olemassa
oleva teksti tai joukko tekstejä. Taranovsky erottelee neljä tekstienvälisten suhteiden tyyppiä, joita
lukemisprosessissa – ja näin myös kirjoittamisprosessissa – voi tulla vastaan: Ensinnäkin subteksti
voi olla pelkkä impulssi, joka vaikuttaa uuden tekstin ja sen kuvaston syntyyn. Toiseksi se voi olla
etenkin runoudessa toisesta tekstistä lainattuja rytmisiä ja äänteellisiä kuvioita. Kolmanneksi
subteksti voi tukea myöhemmän tekstin tulkintaa tai sen sanoman paljastumista. Neljänneksi
subteksti voi olla teksti, jota myöhempi teksti käsittelee poleemisesti. (Taranovsky 1976, 18.)

Pekka Tammen (2006, 67) mukaan subtekstianalyysissä suorien lainausten havaitsemisen ohella
tärkeäksi nousee myös semanttisten eli merkitystä koskevien yhteyksien hahmottaminen, jolloin
tekstejä tulkitaan kokonaisuuksina. Tarkoituksenani onkin kiinnittää huomiota paitsi siihen, kuinka
Sinisalon teos kommentoi Kokon teosta eksplisiittisesti, myös siihen, kuinka teosten väliset
merkityssuhteet rakentuvat kokonaisvaltaisesti. Intertekstuaalisuus on kokemusta siitä, että yhden
tekstin synnyn mahdollistavat toiset tekstit, mutta tutkimukseni tarkoitus on mennä myös tätä
yksityiskohtaisempaan tarkasteluun subtekstianalyysin avulla. Sinisalon teos ikään kuin pakottaa
lukijan lukemaan myös Pessiä ja Illusiaa, koska Sinisalon teos sisältää useita sitaatteja Kokon
sadusta Enkelin kertojanäänen kautta. Se, mitä Kokon sadussa tapahtuu, vaikuttaa Enkelin omiin
ajatuksiin ja emootioihin. Hän on toisaalta vaikuttunut, toisaalta närkästynyt, mutta joka
tapauksessa hän huomaa, kuinka Pessin ja Illusian satu ottaa vallan hänen elämästään määräten
sen suunnan.

Taranovskyn teoria on alun perin koskenut runoutta, mutta sitä voi soveltaa myös proosaan.
Sinisalon teos rakentuu Kokon sadun varaan lainauksien lisäksi myös juonellisesti ja temaattisesti
kommentoidessaan sitä. Teosten pintarakenteellisen samankaltaisuuden valossa Kokon satu
voidaan nähdä Sinisalon fantasiateokseen vaikuttaneena impulssina. Toisaalta Pessi ja Illusia myös
tukee Sinisalon tekstin tulkintaa, mutta toisaalta Sinisalon teksti myös polemisoi eli väittelee
Kokon tekstin kanssa ja kommentoi sitä. Sinisalon teosta voidaan tulkita hegemonisen
valtakulttuurin vastustajana, ja sen voi nähdä ainakin osittaisena Kokon teoksen inversiona
(Karkulehto 2004, 256). Inversio on parodian signaali, jossa tekstissä ilmenevä diskurssi tai
8
siteeraus on käänteisessä suhteessa alkuperäiseen tekstiin. Parodia sen sijaan (inversio mukaan
lukien) on yksi subtekstisyyden ilmenemistavoista. Parodiassa pohjateksti (subteksti) toimii
myöhemmän tekstin mallina ja näin ollen tekstit ovat pintarakenteiltaan samankaltaiset. Parodia
ilmaisee kuitenkin subtekstiin nähden tulkinnallisen, arvottavan ja ideologisen eron. (Nummi 1985,
53‐54.) Se, että Sinisalon fantasiateos on Kokon sadun inversio, ilmentää sitä, että teosten
ideologiset maailmat ovat hyvin erilaiset.

Subtekstin tulkinnassa alluusiolla tarkoitetaan yleensä tilapäistä, ennalta määräämätöntä yhteyttä
tekstien välillä. Transfiguraatio tarkoittaa sen sijaan systemaattista allusiivista suhdetta. Sitä, että
uusi teksti etenee subtekstinsä mukaisesti juonen tai kuvaston tasolla. (Lahdelma 1986, 26.)
Tekstin lainaaminen merkitsee sitä, että uudempi teos muistuttaa suuresti vanhempaa teosta, eikä
kirjailija ole tehnyt uuteen tekstiin kuin korkeintaan vähäisiä muutoksia suhteessa vanhempaan.
Teoksen käyttäminen lähteenä on epämääräisempää kuin lainaaminen, sillä kirjailija on saanut
idean lähteestä eikä yhtäläisyys ole enää välttämättä kovin ilmeistä. Subtekstin varsinainen
vaikutus ei ilmene ainoastaan yhdessä tietyssä vaiheessa, vaan se tulee esiin kirjailijan koko
tuotannossa pitkällä aikavälillä. (Lahdelma 1986, 40‐41.) Paralleelius merkitsee sitä, etteivät
yhteydet eri tekstien välillä aiheudu tekstien välisestä riippuvuudesta, vaan muista tekijöistä.
Esimerkiksi arkkityyppeihin läheisesti liittyvän Northrop Fryen teorian mukaan kirjallisuus on
jossain määrin samanlaista jo siitäkin syystä, että ihmismielen yleisinhimilliset piirteet ovat
kirjoittamisessa aina läsnä. Toisaalta sosiologisen kirjallisuudentutkimuksen mukaan
samankaltaisuudet voivat johtua myös yhteisistä ympäristötekijöistä. (emt. 46.)

Alluusio ja transfiguratiivisuus edellyttävät lukijan ajattelevan samanaikaisesti kahta eri tekstiä,
jolloin toinen teksti ikään kuin näkyy toisen läpi. Varsinainen vaikutus, lähde, lainaaminen ja
paralleelius sen sijaan kätkevät lähteensä. Subtekstisyyden läpinäkyvät muodot jakautuvat
kahteen ryhmään sen perusteella, onko kytkentä tekstin ja subtekstin välillä systemaattinen kuten
transfiguraatiossa, vai ennalta määräämätön kuten alluusiossa. Läpinäkymätön subtekstisyys
jakautuu sen mukaan, onko tekstin ja subtekstin välillä riippuvuutta vai ei. Riippuvuutta edellyttää
9
vaikutussuhde, johon kuuluvat varsinainen vaikutus, lähde sekä laina, mutta paralleelit tekstit sen
sijaan ovat toisistaan riippumattomia. (Lahdelma 1986, 46‐47.)